Название | No mīlestības līdz naidam… un atpakaļ |
---|---|
Автор произведения | Edgars Auziņš |
Жанр | |
Серия | |
Издательство | |
Год выпуска | 2024 |
isbn |
– Gļeb, ko tu dari? Vienojāmies, ka pēc kāzām mums viss būs! – Kapitolija klusi sašutusi, lai nepiesaistītu viņiem uzmanību.
Viņa mēģināja atbrīvoties no viņa rokām, taču viņas spēki bija nevienlīdzīgi. Viņa pagrieza seju no viņa, neļaujot viņam skūpstīties, jo smaržoja pēc lēta alkohola, kas vairāk atgādināja fūzeli. Bet viņš turpināja viņu spiest, nekad nepametot mēģinājumu skūpstīt viņu “pieaugušā veidā”, kā viņš viņai stāstīja, pēc tam spēcīgi pakratīja viņu aiz pleciem, kas lika viņai pat noklikšķināt žokli.
Viņa izplūda asarās un tikai tad Gļebs nedaudz nomierinājās un atlaida meiteni no rokām.
– Nu kāpēc tu raudi? Esam līgavainis un līgavainis, rīt dosimies uz dzimtsarakstu nodaļu iesniegt pieteikumu. Vai es nevaru noskūpstīt savu nākamo sievu?
Viņa negatīvi pakratīja galvu, cenšoties skaļi neraudāt.
– Drop, labi, es tevi mīlu, es esmu vienkārši traka, kā es gribu tevi noskūpstīt. Nu, vai mēs varam vismaz vienu reizi?
– Nē, Gļeb, tu zini manus nosacījumus. Viss pēc dzimtsarakstu nodaļas.
– Dievs! Kāpēc tu esi tik spītīgs? Es nevaru dzīvot bez tevis, es drīz pārsprāgšu, cik ļoti es tevi gribu. Visi jau par mani smejas, jo tu un es nekad neesam pat skūpstījušies. Pārējie tur, – viņš kaut kur pamāja ar galvu, – drāž uz savu labāko pusi, un tu pat neļausi sevi apskaut.
Meitene ar bailēm klausījās viņa vārdos. Tikai par to, kā viņš viņu vēlas, un ne vārda par to, kā viņš viņu mīl. Vai tiešām gribējāt tikai vienu? Viņš nekad neatļāvās to darīt. Kur pazuda tas uzmanīgais, gādīgais Gļebs, kurš bija gatavs gaidīt līdz brīdim, kad viņi kļūs par vīru un sievu? Kur viņš bija to pusstundu, kāpēc viņš dzēra, kas viņam ko teica? Un ja nu viņš pēc tam dzer un uzvedas šādi? Viņai viņa uzvedība nemaz nepatika. Pat radās doma, vai viņi nesteidzas precēties.
– Gļeb, parunāsim ar tevi rīt. Nāc pie manis, kad pamosties, un mēs par visu parunāsim,” viņa mēģināja viņu nomierināt.
– Kapka, es palieku traks, kā es tevi gribu. Nu, vismaz iedod man buču.
Viņš atkal pavilka rokas pret viņu, Kapitolina sita tās ar plaukstu. Gļebs nobijās.
"Es aiziešu paelpot," viņš ar zināmām dusmām sacīja, pagriezās un izgāja no aktu zāles.
Kapitolija palika stāvam stūrī, cenšoties skaļi neraudāt. Labi, ka šeit bija tik tumšs, ka neviens neredzēja viņas seju, pretējā gadījumā meitenes, kuras jau šņāca viņai mugurā Gļeba dēļ, atklāti sāktu par viņu priecāties un smieties. Viņa nolēma, ka tagad viņš iztīrīs galvu un atgriezīsies. Viņa nevarēja saprast, kāpēc viņš tā uzvedās. Galu galā viņš saka, ka mīl viņu, tad kāpēc viņš atļaujas viņu aizvainot ar šādu uzvedību? Viņa atdos sevi viņam, bet tikai pēc kāzām un starp viņiem nebūs nekādu aizliegumu. Vai tiešām viņam ir tik grūti gaidīt? Aizvainojums un neizpratne viņu nelaida vaļā un atbildi negribēja rast.
Viņa nostāvēja apmēram pusstundu, tad nolēma doties uz tualeti, lai atdzesētu savus degošos vaigus un savestu sevi kārtībā. Tualetes atradās ēkas otrā galā no auditorijas, tāpēc viņai bija jāiet pa garu gaiteni garām personāla telpai, bibliotēkai un nelielai sporta zālei. Gaitenī nedegās virsgaismas gaisma, tikai telpu tualetes priekšā apgaismoja ne pārāk spoža spuldze, un kaut kur pa vidu dega blāva avārijas gaisma. Kapitolina paātrināja gaitu, jo viņai šķita, ka viņa dzirdēja kaut kādas baismīgas skaņas, līdzīgas kaut kādiem vaidiem. Kad viņa sasniedza durvis, kas veda uz sporta zāli, tās bija atvērtas, no turienes nāca skaņas. Ar grimstošu sirdi viņa piegāja pie pašām durvīm un ieskatījās gaitenī. Pretī lielajiem sporta zāles logiem uz ielas atradās laterna, no kuras gaisma krita uz sakrautajiem paklājiņiem. Tieši uz tiem viņa redzēja kaut ko nesaprotamu un dzirdēja skaņas, vaidus, sēkšanu, dažus čukstus. Kapitolija nolēma, ka kāds jūtas slikti, viņa apņēmīgi iegāja zālē un paspēra pāris soļus, līdz saprata redzēto. Tas, ko viņa ieraudzīja, lika viņai apstāties un elpot. Viņas draudzene Ņina un Gļebs gulēja uz paklājiņiem. Viņš bija ģērbies tikai kreklā, bikses gulēja uz grīdas pie paklājiņiem. No zem Gļebas ķermeņa kā balts plankums pavērās ārā Ninas pilnīgi kailais ķermenis. Par to, kas notika starp viņiem, nebija šaubu. Viņi bija prieka virsotnē, Gļebs norūca, iegūlies meitenes plecā, un viņa pilnā balsī teica:
– Glebuška, es tev teicu, ka esmu labāks par šo Kapku. Jūs saprotat, vai ne? Jā? Sapratu? Es tevi mīlu jau ilgu laiku, es tevi tik ļoti gribu, vai tu paliksi ar mani?
Un viņš viņai atbildēja:
"Jā, jā, jā, jums ir labāk," un atkal norūca.
Kapitolija nekliedza un neradīja skandālu. Likās, ka visa lieta pēkšņi tika ātri iesaldēta. Viņa pagriezās stīvām kājām un aizgāja, pat nepūloties atgriezties aktu zālē pēc mantas. Viņai vairs nebija vienalga, kas notiks tālāk. Sākumā viņa gāja lēnām, pamazām uzņemot ātrumu, un, iznākusi uz lieveņa, kur drūzmējās absolventi, viņa skrēja. Viņa dzirdēja svilpošanu un dumšanu aizmugurē, viņa skrēja, neizceļot ceļu, neredzot neko sev priekšā asaru dēļ, kas aizmigloja viņas acis. Viņa neko nedzirdēja pār sirds pukstēšanu galvā. Kad viņa pieskrēja pie ieejas, aiz muguras viņa dzirdēja Gļeba balsi, kas viņu sauca. Viņa paātrināja skrējienu, uzlidoja uz grīdas un atvēra durvis. Mamma jau gulēja, un tētis vēl nebija atgriezies no savas skolas, kur arī šodien notika izlaidums. Kapitolija tikko bija paspējusi aizslēgt durvis ar visām slēdzenēm, kad atskanēja klauvēšana un Gļeba balss lūdza tās atvērt. Viņa aizgāja uz savu istabu, tur ieslēdzās, bet pēc pāris minūtēm, no trokšņa pamodināta, ienāca halātā ietīta mamma, kura neko nesaprata, kas notiek.
– Kapenka, kas noticis, kāpēc tu raudi? Vai jums bija cīņa ar Glebu? Un kāpēc viņš klauvē pie mūsu durvīm un lūdz tās atvērt? Kas notiek?
Sākumā meitene nevēlējās neko atbildēt, bet tad viņa paskatījās uz māti un ledus mierīgi atbildēja:
– Gļebs mani piekrāpa ar Ņinu, manu draugu. Mūsu starpā viss ir beidzies.
Mamma noelsās un iegrima krēslā blakus rakstāmgaldam.
– Kā tu mainīji? “Viņa neticēja tam, ko tikko dzirdēja no savas meitas.
– Kā vīrietis krāpj ar sievieti. Es redzēju viņus sporta zālē uz paklājiņiem. Viņi bija tik ļoti aizrāvušies ar to, ko viņi darīja, ka pat nepamanīja, kā es ienāku. Kaut kas tamlīdzīgs.
Kapitolina gribēja kliegt, iziet gaitenī, atvērt durvis, sist Gļebam, bet viņa pati bija pārsteigta, cik gludi un mierīgi skan viņas balss. Ledus, tikai ledus ap viņu, viņas dvēselē, viņas sirdī. Ciets iepakojuma ledus.
– Tāpēc, māmiņ, nevar būt kāzu. Tagad, lūdzu, es gribu atpūsties.
Nenovilkusi eleganto kleitu, viņa apgūlās gultā, pagrieza seju pret sienu, saritinājās un apklusa.
Anna Ivanovna sēdēja uz krēsla un nespēja noticēt tam, ko tikko bija dzirdējusi no savas meitas. Vai Gļebs to varētu izdarīt? Vai viņš neatzina, ka mīl viņu meitu un lūdza viņu piekrišanu apprecēties pēc skolas? Un Ņina? Kā viņa varēja to nodarīt savam draugam? Kapitolija viņai tik ļoti uzticējās, un viņa viņu nodeva? Mamma aizsedza muti ar roku, lai nekliedz. Viņa kādu laiku pasēdēja meitas istabā, tad izgāja koridorā. Atkal pieklauvēja pie durvīm. Viņa to atvēra, Gļebs stāvēja aiz