Название | Mani nevar aizvainot! Personīgās drošības skola |
---|---|
Автор произведения | Edgars Auziņš |
Жанр | |
Серия | |
Издательство | |
Год выпуска | 2024 |
isbn |
Es sekoju viņiem pakaļ, sekojot līdzi, piecpadsmit veikaliem. Ne mazāk. Un es jau grasījos priecāties, ka kļūdījos savos pieņēmumos, kad noziedznieku pāris iegriezās elektronisko preču nodaļā.
Uzmanīgi nostājoties rindā ar māti un viņas meitu, kas ienāca tajā pašā veikalā, man izdevās tikt garām apsargam. Viņu varētu ieinteresēt vientuļš septiņgadnieks, kas staigā viens pats.
Pusaudži apsteidza stendu ar viedpulksteņiem, aizkavējās pie spēļu konsoļu diskiem un devās pie plaukta ar austiņām. Es uz visiem gadījumiem noņēmu savu koši sarkano cepuri, lai nekļūtu par uzmanību piesaistošu bāku, un aizklīdu aiz televizoru ekrāniem – no šejienes man bija lielisks skats uz plauktu. No ārpuses tas izskatījās tā, it kā kāds bērns būtu tikko iegrimis digitālajos attēlos ar brīvdienu paradīzi un labākajiem vārtiem futbola vēsturē.
Zagļi paņēma no plauktiņa dārgu austiņu kastīti un sāka strīdu, lēnām pārvietojoties no viena modeļa uz otru, līdz garais cepurē ietriecās pretējā plaukta galā stāvošajā meitenē, tā, ka viņas soma aizlidoja no pleca.
– Ak, atvainojiet, lūdzu! – pieklājīgi un pieklājīgi sacīja garā. – Atvainojiet! Vai tas sāpēja? Dieva dēļ, tas bija negadījums. Tiklīdz mēs ar brāli sākam strīdēties, mēs neko un nevienu apkārt neredzam.
Otrais cepurē ar garu aizsegu palīdzēja meitenei pacelt somu.
Mans apbrīns bija nepārspējams. Nekāda satraukuma. Un balss – ikviens noticētu sirsnīgai nožēlai. Meitene tikai piekodināja:
– Viss ir labi.
Vēlreiz atvainojoties, pāris pārcēlās uz plaukta vidusdaļu, izliekoties, ka turpina apspriest austiņas.
– Jūs joprojām neesat mani pārliecinājuši! – skaļi sacīja tas, kurš bija cepurē. – Iesim uz nodaļu ceturtajā stāvā. – Pakarinājuši kastīti atpakaļ, pusaudži devās uz izeju.
– Kaut kas šeit nav kārtībā. – Es biju pārliecināts, ka zagļi vienkārši neieietu elektronikas nodaļā, vēl jo mazāk nejauši sadūrušies. Tajā brīdī garais vīrietis paspieda savam līdzdalībniekam roku, un es skaidri redzēju, kā viņš viņam kaut ko pasniedz.
Maciņš! Tas bija neliels maks, līdzīgs bankas karšu diskam. Tas bija gluži tāds pats kā manas mammas, tikai rozā. Ak, pareizi! Viņi to nozaga, kad pacēla somu!
– Puisīt, vai es varu jums palīdzēt? – pienāca no kaut kurienes sāniem. Jautājums izskanēja gandrīz virs manas auss un tik negaidīti, ka es gandrīz paskrēju no izbīļa. Veikala konsultants stāvēja man pretī un laipni pasmaidīja.
Man patiešām bija vajadzīga palīdzība. Bet kā to pieņemt no svešinieka un pastāstīt veikala konsultantam par zagļiem, lai viņš nedomātu, ka viņa priekšā ir septiņus gadus vecs iedomāts cilvēks?
– Nē, paldies. Es esmu šeit kopā ar mammu, – es centos izklausīties pēc iespējas pārliecinošāk un pagriezos uz nākamo nodaļu, no kuras steidzos taisnā ceļā uz izeju.
No noziedznieku pāra nebija ne vēsts. Nebija jēgas viņus meklēt starp bezgalīgajām alejām, un es biju neprātīgi vīlusies, ka esmu palaidu garām iebrucējus, ka neesmu novedusi izmeklēšanu līdz galam.
Pēkšņi plaukstu centrā kļuva ļoti karsti, un man bija grūti elpot. Kas būs ar mani? Vai viņi mani meklēs? Man šodien vajadzēja mājās atstāt savu viedpulksteni ar GPS! Nelaime, tik liela!
No visām pusēm skanēja mūzika, ko pārtrauca reklāmas ar dienas piedāvājumiem. Bezgalīga pircēju plūsma rosījās un čaloja, neapstājoties ne mirkli, un es pēkšņi jutos izmisīgi vientuļa garo iepirkšanās rindu tuneļos. Klintīm līdzīgie augšējie stāvi un tirdzniecības centra stikla kupols aizvērās virs manas galvas, draudot sabrukt milzu papīra ziedu, putnu un virtenīšu lavīnā.
Man nācās sasprindzināties, kas turpināja nežēlīgi degt. Es centos atcerēties kādu vingrinājumu: vai nu "Drosmīgais trusis", vai "Drosmīgais zaķis". Tētis man to bija iemācījis, lai es to varētu izmantot biedējošās situācijās. Vispirms dziļi ieelpo, ieelpojot pēc iespējas vairāk gaisa, tad lēnām saskaiti līdz desmit un skaļi izelpo. Man nācās to atkārtot vairākas reizes, līdz mana sirds pārstāja pukstēt kā mūsu kaķim Ančovijam, tiklīdz uz palodzes piezemējās zvirbulis vai baloži.
Pārvarējusi pirmo paniku, es centos atrast pašu norādes zīmi uz automašīnu izpārdošanu – savas izmeklēšanas sākumpunktu. Taču eskalatoru, liftu un pāreju pārpilnība mani tikai vēl vairāk samulsināja. Vienu brīdi man šķita, ka es skraidīju riņķī.
Tas, ka šādos gadījumos vajadzētu stāvēt mierīgi, lai pieaugušie varētu jūs vieglāk atrast, man, protams, no visa skriešanas apkārt izgāja no galvas. Labi, ka joprojām paliek spēkā, ka vispirms jābrīdina vecāki, māsa, brālis, vecmāmiņa, vectētiņš, kur un cik tālu pēkšņi vēlaties doties, un noteikti jāvienojas par tikšanās vietu. Piemēram, pie informācijas stenda vai pie strūklakas – vispār pie kaut kā pamanāma tirdzniecības zāles centrā. Hiperparkā kaut kur bija strūklaka, mēs ar mammu noteikti bijām tai gājušas garām, bet strūklaku, tāpat kā loloto norādi, šķita neiespējami atrast. Arī informācijas stendu tuvumā es nevarēju saskatīt. Taču es redzēju koku! Tieši to koku, pie kura saplūda visas alejas un stāvi, turklāt tas bija pamanāms no dažādām tirdzniecības centra vietām. Vismaz tā man tas šķita, kamēr es skrēju.
Es devos tā virzienā, cerot, ka arī mamma nojauš, ka mani šeit meklēs. Apkārt varenajam stumbram uz izgreznotiem soliņiem bija iekārtojušies Hiperparka apmeklētāji. Sēdvietu nebija, tāpēc es iekārtojos uz mākslīgā zāliena koka pakājē, no savas jakas izveidojot spilvenu. Nenoņēmu cepuri – sarkanās bākas efekts šoreiz varētu noderēt, lai es būtu pamanāms pūlī.
Uz blakus esošā soliņa raudāja kāda meitene. Caur viņas raudām es tik tikko varēju saprast, ka viņa lūdz doties uz kādu rotaļlietu veikalu, un sieviete laipni pierunāja viņu atgriezties rīt, jo viņai jāsteidzas mājās. Man ienāca prātā: tā bija māte un meita, kas neapzināti bija kļuvušas par manu aizsegu elektronikas veikalā!
Viņi bija svešinieki, bet izskatījās diezgan droši. Turklāt es nevarēju izturēt, vienkārši sēžot, tāpēc piegāju tuvāk.
– Atvainojiet, mani sauc Saša. Es esmu apmaldījusies. Vai jūs varētu man iedot savu tālruņa numuru, lai es varētu piezvanīt mammai?
– Es esmu apmaldījusies! – Sieviete izplestīja rokas. Viņa rūpīgi apskatīja mani no galvas līdz kājām, acīmredzot cenšoties noskaidrot, vai neesmu krāpis, un grasījās aizbēgt ar savu telefonu. Bet tad viņa pasmaidīja un pasniedza man telefonu. Nezinu, kas viņai lika man uzticēties, jo tajos pašos izmeklēšanas ziņojumos noziedznieki bieži vien izskatījās diezgan pazīstami un cienījami.
– Vai jūs pats varat zvanīt, vai jums vajadzīga palīdzība? – Sieviete sacīja.
Es pēkšņi sastingstu un pēkšņi nodomāju raudāt. Es neatcerējos tālruņa numuru! Ne mammas, ne tēva, ne kāda cita! Kādēļ to mācīties no galvas, ja bija pulkstenis – gudrs pulkstenis, kas neatšķīrās no tā īpašnieka.
– Paldies, – es teicu salauztā balsī. – Es aizmirsu numuru.
– Tātad, Marusenka, veikalu ar rotaļlietām noteikti nāksies pārvietot. Redzi, kāds negadījums! – Sieviete steigšus savāca meitu un mantas un pasniedza man roku. – Galvenais, Saša, nesapņo. Tagad mēs atradīsim tavu mammu. Nāc ar mums.
Es paskatījos uz izstiepto roku un spēru soli atpakaļ. Mamma un meita izskatījās